Din sezonul trecut...
- Cine ești? - Jim Moriarty.
La revedere!
Criminal consultant.
Am adorat acest joculeț al nostru.
- Au murit oameni. - Asta fac oamenii!
Te voi opri.
Dacă îți mai bagi nasul...
am să te ard.
Am să-ți ard inima.
Te găsesc mai târziu.
Ba n-ai s-o faci!
Scuze, băieți! Sunt atât de schimbător!
E o slăbiciune,
dar să fiu sincer cu mine însumi, e singura mea slăbiciune.
Nu puteți fi lăsați să continuați.
Pur și simplu nu se poate. Aș încerca să vă conving,
dar orice aș avea de spus v-a trecut deja prin minte.
Probabil că răspunsul meu a trecut prin mintea ta.
Vă supărați dacă răspund?
Nu, te rog.
Ai tot restul vieții.
Alo?
Da, sigur că este. Ce vrei?
Repetă!
Repetă și dacă mă minți,
te voi găsi și te voi jupui.
Așteaptă.
Scuze...
Nu e ziua potrivită să muriți.
Ai primit o ofertă mai bună?
Vei primi vești de la mine, Sherlock.
Dacă ai ce spui că ai, am să te îmbogățesc.
Dacă n-ai, o să te omor.
- Ce-a fost asta? - Cineva l-a făcut să se răzgândească.
Întrebarea este... cine?
- Așadar, ai fost rea, alteță? - Da, domnișoară Adler.
SHERLOCK Sezonul 2 Episodul 1
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks Apollo www.addic7ed.com
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
- Ce scrii? - Pe blog. Despre noi.
- Adică despre mine. - De ce?
Păi scrii mult.
Bun. Despre ce-i vorba?
- Soția mea petrece mult timp la birou. - Plictisitor.
- Cred că soțul meu are o aventură. - Da.
Nu e adevărata mea mătușă. A fost înlocuită. Știu că așa e.
- Cunosc cenușa umană. - Pleacă.
Suntem pregătiți să oferim orice sumă considerați
- ... pentru recuperarea dosarelor. - Plictisitor.
Avem un site web care explică adevăratul sens al benzilor desenate
fiindcă oamenilor le lipsesc multe teme.
Apoi benzile au început să devină adevărate.
Interesant.
Interpret pentru tocilari. Ce-i asta?
- Titlul. - De ce are nevoie de titlu?
Îți citește cineva blog-ul?
- De unde crezi că ne vin clienții? - Am un site web.
În care enumeri 240 de tipuri de scrum de țigară. Nu-l citește nimeni.
Păr blond vopsit, cauza morții nu e evidentă,
cu excepția acestor pistrui, orice ar fi ei.
Pentru Dumnezeu!
- Ce-i? - Blonda pistruiată?!
Nu ne-au lăsat să-l vedem pe bunicul când a murit. Pentru că s-a dus în rai?
Oamenii nu merg în rai când mor, sunt duși într-o cameră specială și arși.
Sherlock...
Ieri s-a prăbușit un avion în Dusseldorf.
- Toți au murit. - S-a suspectat o bombă teroristă.
- Privim și noi știrile. - Ai spus "plictisitor" și ai închis.
Conform registrului de zbor, acest bărbat era în avion.
În buzunar are un cotor de la bilet, șervețele din avion,
chiar și unul din biscuiții speciali.
Iată-i pașaportul, ștampilat la aeroportul din Berlin.
Ar fi trebuit să moară ieri în accidentul de avion din Germania.
- Dar e într-un portbagaj în Southwark. - Evadare norocoasă.
- Ai vreo idee? - Opt până acum.
Bine, patru idei.
Poate două.
Nu, nu, nu vorbi de cele nerezolvate.
- Lumea vrea să știe că ești om. - De ce?
- Fiindcă sunt interesați. - Nu, nu sunt.
- De ce sunt? - Privește.
- 1 895. - Poftim?
Am resetat contorul aseară. Blog-ul a avut
aproape 2 000 de accesări în ultimele opt ore.
De aici ai clienți, Sherlock. Nu de la cele 240 de tipuri de scrum de țigară.
243.
Asta care este?
Crimele Buric? Tratamentul Ombilic?
- Sunt mulți ziariști afară. - Nu sunt interesați de noi.
Asta era înainte să deveniți un fenomen pe internet.
Câțiva au vrut chiar fotografii cu voi doi.
Pentru Dumnezeu!
John. Acoperă-ți fața și mergi repede.
Totuși, un caz mare e bun pentru imaginea publică.
Sunt detectiv particular. Ultimul lucru de care am nevoie e imagine publică.
Bună ziua. Cred că e momentul.
Doamne! Degete?!
Ușa era...
Băieți! Aveți încă unul!
Spune-ne de la început. Nu fi plictisitor.
Cu 14 ore mai devreme...
Te simți bine?
Scuză-mă! Te simți bine?
Domnule, un apel pentru dumneavoastră.
Carter.
- Ai auzit de Sherlock Holmes? - De cine?
Ești pe cale să-l cunoști.
E cazul tău, îl conduci cum vrei, îți dau doar...
un sfat prietenesc să-l lași pe Sherlock cinci minute la locul faptei
și să asculți tot ce are de spus. Și dacă e posibil...
încearcă să nu-l pocnești.
Bine. Domnul acesta spune că trebuie să vă vorbească...
- Da, știu. Sherlock Holmes. - John Watson. Aveți conexiune Wi-Fi?
Îți dai seama că e un pic umilitor?
Nu-i nimic, n-am nicio problemă.
Acum... arată-mi de la râu.
Voiam să spun umilitor pentru mine.
Asta e de șase.
N-are niciun rost să plec din apartament
pentru ceva mai puțin de șapte. Am fost de acord.
Întoarce-te și arată-mi iarba.
- Când am căzut de acord? - Ieri. Oprește-te!
- Mai aproape. - Nici n-am fost acasă ieri, ci în Dublin.
Nu-i vina mea că nu ascultai.
- Taci! - Tu continui să vorbești când sunt plecat?
Nu știu. Cât de des ești plecat?
Arată-mi mașina care a dat rateu.
- E acolo. - Ea e cea care a făcut zgomotul?
Da. Dacă te gândești la foc de armă... n-a fost niciunul.
N-a fost împușcat,
a fost ucis de o singură lovitură în spatele capului cu un obiect bont
care a dispărut ca prin minune împreună cu ucigașul.
- Trebuie să fie de opt cel puțin. - Încă două minute și vreau să știu
- ... mai multe despre șofer. - Lasă-l, e un idiot.
- De ce s-ar gândi că e suspect? - Eu cred că e suspect.
- Du-mă mai departe. - Are buton de mute și o să-l folosesc.
- Putin mai sus! Nu vorbesc de aici de jos! - Bine. Ia-l, ia-l.
Comițând cu succes o crimă într-un loc izolat și fără un martor...
de ce-ar chema poliția și ar consulta un detectiv?
- E cinstit? - Vrea să fie deștept. Are multă încredere.
L-ai văzut? Obez, cu halitoza vădită a bărbatului care locuiește de unul singur.
Mâneca dreaptă a unui dependent de porno pe internet,
respirație proprie unui bolnav de inimă netratat. Respect de sine scăzut,
IQ mic, așteptări limitate de la viață și tu crezi că e un creier criminal?!
- Nu-ți face griji, e o prostie. - Ce-ai spus? Ce-i cu inima?
- Du-te la apă. - Ce-i în apă?
- Du-te și vezi. - Sherlock! Nu răspunzi la sonerie!
Camera lui e în spate. Adu-i niște haine.
- Cine dracului ești? - Scuze, domnule Holmes...
- Sherlock, ce se întâmplă? - Vii cu noi.
Am pierdut legătura. Nu știu ce...
- Dr. Watson? Pentru dumneavoastră. - Mersi.
Nu, domnule, elicopterul.
Te rog, dle Holmes, acolo unde mergi trebuie să fii îmbrăcat.
Costum 700 lire. Neînarmat. Manichiură. Funcționar de birou.
Dreptaci. Lucrează în interior. Câine mic.
Doi câini mici. Trei câini mici.
Știu exact unde merg.
- Ai pantaloni pe tine? - Nu.
Bine.
La Buckingham Palace.
Mă împotrivesc cu greu impulsului de a fura o scrumieră.
- Ce căutăm noi aici, Sherlock? - Nu știu.
- Am venit s-o vedem pe regină? - Se pare că da.
Vă puteți purta ca oamenii mari măcar o dată?
Rezolvăm crime, eu scriu pe blog și el uită de pantaloni.
Nu mi-aș pune multe speranțe.
- Tocmai rezolvam un caz, Mycroft. - Excursionistul și rateul?
Am aruncat o privire pe raport, e evident, nu?
- Transparent. - E timpul să mergem mai departe.
Suntem la Buckingham Palace, sufletul poporului britanic.
- Sherlock Holmes, pune-ți pantalonii! - Pentru ce?
- Pentru clientul tău. - Cine e clientul meu?
Extrem de celebru.
Și rămâne, trebuie să vă informez, complet anonim.
- Mycroft. - Harry.
Îmi cer scuze pentru starea frățiorului meu.
Tot timpul ocupat, îmi imaginez.
Și acesta trebuie să fie dr. John Watson,
- ... fost soldat în Regimentul 5 flinte? - Da, bună ziua.
Angajatorul meu e mare admirator al dumneavoastră.
- I-a plăcut mult cârja de aluminiu. - Vă mulțumesc.
Și domnul Holmes cel tânăr.
Ești mai înalt în fotografii.
Am o haină lungă și un prieten scund.
Mycroft, nu iau clienți anonimi.
Sunt obișnuit cu misterul într-un capăt al cazurilor,
la ambele e prea multă muncă. Bună dimineața.
Este o chestiune de importanță națională. Maturizează-te!
- Dă-te de pe cearșaful meu! - Ori?
Am să plec.
- Am să te las. - Băieți, vă rog... nu aici.
Cine e clientul meu?
Privește în jurul tău și fă o deducție.
Vei fi angajat de persoana cea mai bine văzută din țară, pentru Dumnezeu!
Pune-ți hainele pe tine!
Eu voi fi mama.
Și iată o întreagă copilărie spusă în două cuvinte.
Șeful meu are o problemă.
A ieșit la iveală o chestiune de natură extrem de delicată și posibil infracțională
și în acest ceas de restriște, dragă frate, a apărut numele tău.
De ce? Ai poliția în mână, chiar și serviciile secrete.
- De ce vii la mine? - Oamenii vin la tine pentru ajutor.
Nu pentru întâlniri cu marinari.
Este o chestiune de înaltă securitate și prin urmare de încredere.
- Nu crezi în propriul tău serviciu secret? - Bineînțeles că nu.
- Spionează oameni pentru bani. - Cred că avem un program.
Da, desigur. Ce știi despre această femeie?
Absolut nimic.
Atunci ar trebui să fii mai atent.
A fost în centrul a două scandaluri politice în ultimul an
și de curând a pus capăt căsătoriei cu un scriitor cunoscut
având câte o aventură cu ambii participanți.
Știi că nu mă interesează faptele diverse.
- Cine este? - Irene Adler.
Pe plan profesional e cunoscută sub numele de "Femeia".
Pe plan profesional?
Sunt multe nume pentru ocupația ei. Ea preferă "dominatoare".
- Dominatoare. - Nu te alarma. E vorba de sex.
- Sexul nu mă alarmează. - De unde ai putea să știi?
Furnizează, să le spunem, mustrări recreaționale
pentru cei cărora le plac astfel de lucruri și sunt pregătiți să plătească pentru ele.
Acestea sunt de pe pagina ei.
Presupun că această femeie are niște fotografii compromițătoare.
Ești foarte rapid, dle Holmes.
Nu e o deducție prea grea. Ale cui fotografii?
O persoană importantă pentru șeful meu. Am prefera să nu spunem mai mult acum.
- Nu ne puteți spune nimic? - Pot să vă spun că e o persoană tânără.
O tânără.
- Câte fotografii? - Se pare că e un număr destul de mare.
Domnișoara Adler și această tânără apar împreună în aceste fotografii?
- Da. - În multe posturi compromițătoare?
De neimaginat, ni s-a spus.
John, poți pune ceașca pe farfurioară.
- Ne poți ajuta, dle Holmes? - Cum?
- Vei accepta cazul? - Care caz?
Plătiți-o. Pe loc și cât cere.
Așa cum remarca dra Adler, recunoașteți când sunteți bătuți.
Nu vrea nimic. A luat legătura cu noi.
Ne-a informat că fotografiile există.
A spus că n-are nicio intenție să le folosească pentru bani sau favoruri.
Un joc de putere!
Un joc de putere cu cea mai puternică familie din Anglia.
Deci e o dominatoare. Acum devine amuzant, nu-i așa?
- Sherlock! - Unde este?
Acum e în Londra. Locuiește...
- Trimite-mi detaliile. Vorbim pe seară. - Crezi că afli ceva până atunci?
Nu, cred că voi avea fotografiile.
Să sperăm că ești atât de bun pe cât pari să crezi.
Iubitor de câini. Călăreț. Școală publică. Tată. Nefumător. Băutor de ceai.
- Voi avea nevoie de echipament. - Voi trimite tot ce ai nevoie...
- Îmi dați o cutie de chibrituri? - Poftim?
Sau bricheta, merge oricare.
- Nu fumez. - Știu, dar șeful dumneavoastră fumează.
Am ascuns cu succes multor oameni acest fapt, domnule Holmes.
Eu nu sunt statul.
Și iată modestia întruchipată. Mă bucur că v-am cunoscut.
Pe mai târziu!
De unde ai știut de fumat?
Dovada era chiar sub nasul tău, John, o vezi, dar n-o observi.
- Ce să observ? - Scrumiera.
Kate!
Vom avea un musafir. Am nevoie de timp să mă pregătesc.
- Mult timp? - Foarte mult.
Ce faci?
Intru în luptă, John. Am nevoie de armura potrivită.
- Nu. - Nu.
- Mie îmi place. - Ție îți place totul.
- Și care-i planul? - Îi știm adresa.
- Sunăm la ușă pur și simplu? - Exact. Aici, te rog.
- Nici măcar nu te-ai schimbat. - E momentul să adăugăm o pată de culoare.
Aici este?
Două străzi mai încolo, dar e bine aici.
- Pentru ce? - Lovește-mă în față.
- Nuanța? - Sânge.
- Să te lovesc? - Da, în față. Nu m-ai auzit?
Mereu aud "lovește-mă" când vorbești, dar de obicei e cu subînțeles.
Pentru Dumnezeu!
Mulțumesc, a fost...
Cred că e suficient, John!
Amintește-ți, Sherlock, am fost soldat. Am ucis oameni.
- Ai fost medic! - Am avut și zile proaste!
Cu ce ai să te îmbraci?
- Cu costumul de luptă. - Norocos băiat.
Bună ziua.
Îmi pare foarte rău că vă deranjez. Am fost atacat
și cred că mi-au furat portofelul.
Și telefonul.
Puteți să mă ajutați?
Pot să chem poliția dacă doriți.
Mulțumesc. Vă supărați dacă aștept aici până vine poliția?
Mulțumesc foarte mult.
Mulțumesc.
Eu am văzut totul. Sunt medic. Aveți o trusă de prim ajutor?
- În bucătărie. - Mulțumim.
Regret să aud că ați fost rănit.
- Kate nu v-a reținut numele. - Îmi pare rău, sunt...
E greu să-ți amintești numele inventat când ești speriat, nu-i așa?
Ei bine, suntem răspopiți amândoi... domnule Sherlock Holmes.
- Domnișoara Adler, presupun. - Uite ce pomeți.
M-aș putea tăia plesnind fața asta.
Ai vrea să încerc?
Bun, cred că e suficient.
Am pierdut ceva, nu-i așa?
Te rog, ia loc. Dacă vrei un ceai, pot să chem menajera.
- Am băut la palat. - Știu.
Desigur.
Și eu am băut ceai la palat. Dacă interesează pe cineva.
Cămașă de două zile. Mașină electrică. Întâlnire diseară.
Nu și-a sunat sora. Periuță de dinți nouă. A ieșit în oraș cu Stamford.
Știi care e marea problemă cu deghizarea, domnule Holmes?
Oricât de mult te-ai strădui, mereu este autoportret.
Crezi că sunt un vicar cu fața sângerând?
Cred că ești bolnav, delirezi
și crezi într-o putere mai mare. În cazul tău, chiar într-a ta.
Și cineva te iubește.
Dacă ar trebui să lovesc fața aia, aș evita și eu nasul și dinții.
Poți să pui ceva pe tine, te rog?
- Orice. Un șervețel? - De ce? Te simți expus?
Nu cred că John știe unde să privească.
Ba cred că știe exact unde.
Nu sunt sigură că tu știi.
Daca-aș vrea să văd femei goale, aș împrumuta laptopul lui John.
- Îl împrumuți. - Îl confisc.
Avem lucruri mai importante de discutat.
Acum spuneți-mi. Vreau să știu cum s-a făcut.
Ce?
Excursionistul lovit în cap... cum a fost ucis?
Nu pentru asta am venit.
Ai venit pentru fotografii, dar nicio șansă... și dacă tot flecărim...
Nu s-a dat la știri. De unde știi?
Știu un polițist. Mă rog, știu ce-i place.
Și... îți plac polițiștii?
Îmi plac poveștile cu detectivi. Și detectivii.
Deșteptăciunea e noua modă.
Poziția mașinii are legătură cu călătorul și faptul că lovitura mortală a fost
în spatele capului, asta-i tot ce trebuie să știi.
- Cum a fost omorât? - N-a fost.
- Nu crezi c-a fost omorât? - Știu sigur că n-a fost.
La fel cum știu că victima era un sportiv întors recent din străinătate.
- Și că fotografiile sunt în camera asta. - Bine, dar cum?
Deci sunt în această cameră. Mulțumesc. John, închide ușa. Să nu intre nimeni.
Doi bărbați singuri pe un drum de țară, despărțiți de câțiva metri și o mașină.
- Credeam că te uiți după fotografii. - Nu, nu.
Ar dura prea mult să le caut. Le voi găsi.
Dar tu ești deșteaptă și avem puțin timp.
Doi bărbați, o mașină, nimeni altcineva.
Șoferul încearcă să repare motorul.
Nu reușește.
Iar excursionistul se oprește o clipă și se uită la cer.
Privește păsările? În orice moment se va întâmpla ceva. Ce?
Excursionistul o să moară.
Nu, ăsta-i rezultatul. Ce se va întâmpla?
- Nu înțeleg. - Încearcă.
- De ce? - Îți satisfaci capriciile patetice
și te dezbraci ca să faci impresie.
Nu mă mai plictisi și gândește. E noua modă.
- Mașina va da un rateu. - Va face un zgomot puternic.
Zgomotele sunt importante. Îți pot spune totul. De exemplu...
Mulțumesc.
Auzind alarma pentru incendiu, o mamă s-ar uita după copilul ei.
E uimitor cum focul ne arată prioritățile.
Sper din tot sufletul să n-ai un copil aici.
Gata, John, o poți închide.
Am spus că poți s-o închizi!
Așteaptă puțin!
Mulțumesc.
Ar trebui să porți mănuși când folosești lucrurile astea.
Cea mai mare depunere de grăsime e pe prima tastă folosită,
care este un 3, dar după asta secvența
e aproape imposibil de citit. Văd un cod din șase cifre.
Nu poate fi ziua de naștere. Fără supărare,
ești născută în anii '80 și 8 nu e prea folosit...
Ți-aș spune codul, dar știi ceva? Ți l-am spus deja.
Gândește.
Mâinile la ceafă, pe podea și nu mișcați!
- Regret, Sherlock. - Domnișoară Adler, pe podea!
- Nu vrei să stau și eu pe podea? - Nu, domnule, vreau să deschizi seiful.
American. Interesant. Tu ce interes ai?
- Domnule, seiful, te rog. - Nu știu codul.
- Am ascultat, ea a zis că ți l-a spus. - Dacă ai ascultat, știi că nu l-a spus.
Presupun că mi-a scăpat ceva. Din reputația dumitale,
presupun că dumitale nu ți-a scăpat, domnule Holmes.
Pentru Dumnezeu, ea știe codul. Întrebați-o!
Da, dar știe și codul care cheamă poliția și declanșează alarma pentru hoți.
- Am învățat să nu mă încred în ea. - Domnul Holmes nu...
Taci! Încă un cuvânt al tău,
doar unul și voi decora peretele cu creierul tău.
Pentru mine n-ar fi greu deloc.
Domnule Archer, când ajung la trei, îl împuști pe dr. Watson.
- Nu știu codul. - Unu.
Nu știu codul. Nu mi l-a spus. Nu-l știu!
Sunt pregătit să te cred.
- Trei! - Nu, oprește-te!
Mulțumesc, domnule Holmes. Deschide-l, te rog.
Camee de Vatican!
- Te rog. - Desigur.
- E mort. - Mulțumesc. Ești bun observator.
- Sunt flatată. - Nu fi. Flatată?
Sunt mai mulți, probabil supraveghează clădirea.
- Ar trebui să chemăm poliția. - Da.
- E pe drum. - Pentru Dumnezeu!
Taci, e rapid. Verifică restul casei și vezi cum au intrat.
- Uite-așa piere spiritul cavaleresc. - Și ăla e al meu.
Presupun că toate fotografiile sunt aici.
- Am cópii, desigur. - Ba n-ai.
Ai scos permanent din funcțiune orice fel de conexiune.
Dacă conținutul acestui telefon nu este unic, nu-l vei putea vinde.
- Cine a zis că-l vând? - Altfel de ce ar fi interesați?
Orice-ar fi pe telefon, e clar că nu sunt doar fotografii.
Acel telefon cu cameră e viața mea, domnule Holmes.
Aș muri înainte să te las să-l iei. E protecția mea.
- Sherlock! - A fost.
- Pe aici trebuie să fi venit. - Desigur.
- N-are nimic, e doar leșinată. - Dumnezeu știe că e obișnuită.
Avem intrare și prin spate. Mai bine verifici, dr. Watson.
Sigur.
Ești foarte calmă.
- Capcana ta tocmai a ucis un om. - M-ar fi ucis el pe mine.
A fost legitimă apărare în avans.
Ce-i asta?! Ce...
Dă-mi-l.
Acum. Dă-mi-l.
Nu.
- Dă-mi-l. - Nu.
Pentru Dumnezeu!
Lasă-l jos.
Am spus să-l lași jos!
Mulțumesc, dragule.
Spune distinsei tale cliente că pozele sunt în siguranță la mine.
Nu sunt pentru șantaj, doar pentru asigurare.
De altfel, poate că o să vreau s-o mai întâlnesc.
Nu, nu, nu.
A fost o plăcere. N-o strica.
Așa vreau să-ți amintești de mine.
Femeia care te-a bătut.
Noapte bună, domnule Sherlock Holmes.
- Doamne! Ce faci? - Va dormi câteva ore.
Vezi să nu se înece în propria vomă.
- Ar fi un cadavru neatrăgător. - Ce-i asta?
- Ce i-ai dat? Sherlock! - N-are nimic.
- L-am folosit pe mulți prieteni. - Sherlock, mă auzi?
M-am înșelat în privința lui. A știut unde să privească.
La ce? Despre ce vorbești?
- Codul de la seiful meu. - Care era?
Să-i spun?
Dimensiunile mele.
Am înțeles!
Nu, nu te ridica. Vorbesc eu.
Deci mașina e pe cale să dea un rateu și excursionistul se uită la cer.
Ai spus că se putea uita la păsări, dar nu era așa.
Privea alt fel de obiect zburător.
Mașina dă rateu și el se întoarce să privească...
ceea ce a fost marea lui greșeală.
Până să vadă șoferul, omul e deja mort.
Dar el nu vede ce l-a ucis fiindcă e deja dus în josul apei.
Un sportiv realizat întors de curând dintr-o călătorie în străinătate cu...
un bumerang.
Ai înțeles totul dintr-o privire? În mod sigur e noua modă.
Eu...
Taci.
Nu-i nimic.
Ți-am adus haina.
John?
John!
- Te simți bine? - Cum am ajuns aici?
Cred că nu-ți amintești prea multe, nu erai prea coerent.
Trebuie să te avertizez că Lestrade te-a filmat cu telefonul.
- Unde e? Femeia. Femeia aceea. - Care femeie?
- Femeia! Femeia! - Irene Adler?
A fugit. N-a văzut-o nimeni. N-a fost aici, Sherlock.
Ce faci? Nu. Întoarce-te în pat.
Mâine te vei simți bine. Dormi.
Sigur că mă voi simți bine. Mă simt bine. Perfect.
Te simți minunat. Sunt în camera vecină dacă ai nevoie de mine.
- De ce-aș avea nevoie de tine? - Așa...
Până data viitoare, domnule Holmes.
- Fotografiile sunt în absolută siguranță. - În mâinile unei prostituate?
N-o interesează șantajul.
Vrea protecție... dintr-un anumit motiv.
Înțeleg că ai pus în așteptare ancheta privind împușcăturile din casa ei.
Cum am putea face ceva atâta vreme cât are fotografiile? Avem mâinile legate.
Ar fi încântată de cuvintele pe care le-ai ales.
Înțelegi cum funcționează? Telefonul este biletul ei de liberă trecere.
Va trebui s-o lași în pace. Trateaz-o ca pe casa regală.
Dar nu așa cum tratează ea casa regală.
Ce-a fost asta?
- Mesaj. - Dar ce era zgomotul acela?
Ai știut că o caută și altcineva înainte să ne trimiți acolo?
- Ucigași antrenați de CIA, cred. - Mersi pentru asta.
O rușine să-ți trimiți frățiorul într-un pericol ca acesta.
Familia e tot ce avem la urma urmei, Mycroft Holmes.
- Taci, doamnă Hudson! - Mycroft!
- Îmi cer scuze. - Dar, de fapt, să taci.
E cam vulgar zgomotul ăla, nu-i așa?
Tu nu poți face nimic, iar ea nu va face nimic, din câte-mi dau seama.
Aș putea s-o urmăresc pas cu pas.
De ce să te deranjezi? Poți s-o urmărești pe Twitter.
- Cred că userul ei e "Mâna cu biciul". - Da, amuzant la culme. Mă scuzați. Alo?
De ce face telefonul tău zgomotul acela?
- Care zgomot? - Acela, cel pe care tocmai l-a făcut.
Mă anunță că am primit un mesaj.
Mesajele tale nu fac zgomotul acesta de obicei.
Cineva a pus mâna pe telefon și, probabil ca o glumă,
a personalizat alerta pentru mesaje.
Și de câte ori primești un mesaj de la acel cineva...
Așa se pare.
Poți să închizi puțin telefonul ăla? La anii mei este...
Mă întreb cine putea să pună mâna pe telefonul tău.
- Trebuia să fie în haină, nu-i așa? - Te las să deduci.
- Să știi că nu sunt prost. - De unde ți-a venit ideea asta?
Bond Air e sigur, s-a hotărât. Vezi la Coventry.
Vorbim mai târziu.
Ce mai are pe telefon?
Irene Adler. Americanii n-ar fi interesați de ea
pentru niște fotografii compromițătoare.
E mai mult. Mult mai mult.
Se apropie ceva important, nu-i așa?
Irene Adler nu te mai privește.
De acum încolo, vei sta deoparte.
- Voi sta? - Da, Sherlock.
Vei sta.
Vă rog să mă scuzați.
Trebuie să cer iertare din suflet unei vechi prietene.
Transmite-i dragostea mea.
Minunat, Sherlock. A fost încântător.
Fermecător. Foarte bine.
Aș fi vrut să porți coarne de cerb.
E mai bine ca unele lucruri să fie lăsate pe seama imaginației.
- Nu, mulțumesc, Sarah. - Nu, nu. Nu se pricepe deloc la nume.
Ba da, pot s-o fac.
Sarah a fost doctoriță, apoi a fost cea cu pete,
apoi cea cu nasul și cine a fost după profesoara plictisitoare?
- Nimeni. - Jeanette! Prin eliminare. Doamne!
Bună ziua tuturor. Eram la ușă.
Bună, Molly!
Toată lumea se salută, ce minunat!
Dă-mi voie să... Sfântă Marie!
- Bem ceva de Crăciun? - Se pare că nu-i putem opri.
E singura zi din an în care băieții trebuie să fie drăguți cu mine,
aproape că merită.
John. Contorul blogului spune tot 1895.
- Ai o poză cu mine și pălăria aia! - Oamenilor le place.
- Ba nu le place. Care oameni? - Ce-ți face șoldul?
Doare îngrozitor, mulțumesc pentru întrebare.
Am văzut și mai rele, dar eu fac autopsii.
- Doamne, îmi cer scuze. - Nu face glume, Molly.
- Poftim. - Mulțumesc. Nu mă așteptam să te văd.
Credeam că faci Crăciunul în Dorset.
Mâine dimineață la prima oră. Eu și soția ne-am împăcat.
Nu, ea se culcă cu un profesor de sport.
- John, am auzit că pleci la sora ta. - Da.
Sherlock se plângea. Spunea.
Pentru prima oară e complet trează. Nu mai bea.
- Ba da. - Gura, Sherlock.
Văd că ai un nou iubit, Molly. Ești serioasă în privința lui.
- Te vezi cu el și îi dai un cadou. - Ia-ți o zi liberă.
- Taci și bea ceva. - Cu siguranță ați văzut
cadoul frumos împachetat în geantă.
Are și fundă. Celelalte sunt la repezeală.
Pentru cineva special. Roșul se potrivește cu rujul, asociere inconștientă
sau încearcă s-o încurajeze.
În orice caz, dra Hooper se gândește la dragoste.
Se vede că are gânduri serioase pentru că-i dă un cadou.
Sugerează speranțe pe termen lung.
Faptul că se întâlnește cu el e evident din machiajul și hainele ei.
Evident, încearcă să compenseze mărimea gurii și a sânilor ei.
Dragului Sherlock. Cu dragoste, Molly.
Întotdeauna spui lucruri atât de îngrozitoare.
De fiecare dată. Întotdeauna.
Întotdeauna.
Îmi pare rău. Iartă-mă.
Crăciun fericit, Molly Hooper.
Nu! Nu eu...
- Eu am fost. - Doamne, serios?!
Telefonul meu.
- 57? - Poftim?
- 57 de mesaje ca acesta am auzit. - "Șemineu".
Senzațional că ai numărat.
- Mă scuzați. - Ce-i, Sherlock?
- V-am rugat să mă scuzați. - Răspunzi vreodată?
Doamne, doar nu ne sunăm de Crăciun, nu-i așa?
S-a dat o nouă lege?
Cred că o veți găsi Irene Adler diseară.
Știm deja unde este.
Așa cum ai subliniat, nu prea mai contează.
Nu, o veți găsi moartă.
- Te simți bine? - Da.
Singura care se potrivea descrierii.
- Ai pus s-o aducă aici. - Nu trebuia să vii, Molly.
Nu-i nimic. Toată lumea e ocupată cu... Crăciunul.
Fața e destul de lovită, s-ar putea să fie puțin dificil.
- Ea este, nu? - Arată-mi și restul.
- Ea e. - Mulțumesc, domnișoară Hooper.
Cine este? Cum de o recunoaște Sherlock... nu de la față?
- Doar una. - De ce?
Crăciun fericit.
Fumatul înăuntru... nu e în conflict cu legea?
Suntem într-o morgă. Nu mai poți face prea mult rău.
De unde ai știut că e moartă?
Avea un articol în posesie. Spunea că viața ei depinde de el.
- A ales să renunțe la el. - Unde este articolul?
Uită-te la ei.
Le pasă atât de mult.
Te întrebi vreodată dacă e ceva greșit la noi?
Toate viețile se sfârșesc, toate inimile sunt frânte.
Să-ți pese nu e un avantaj, Sherlock.
- Astea au conținut scăzut de gudron. - O cunoșteai prea puțin.
Crăciun fericit, Mycroft.
Și un an nou fericit.
E pe drum. Ai găsit ceva?
- Nu. A luat țigara? - Da.
- Fir-ar! Vine. Zece minute. - Nu e nimic în dormitor.
Se pare că e curat. Am căutat în toate locurile obișnuite.
Ești sigur că e periculos astă seară?
Nu, dar eu nu sunt sigur niciodată. Va trebui să stai cu el, John.
- Am planuri. - Nu.
Mycroft.
Îmi pare foarte rău.
Știi că prietenii mei se înșeală în privința ta?
- Ești un prieten minunat. - Asta e bine.
- Mereu m-am crezut minunat. - Sherlock Holmes e un bărbat norocos.
Jeanette, te rog.
Serios. Te atinge la suflet. Ai face orice pentru el.
Iar el nici nu-ți deosebește iubitele!
Aș face orice pentru tine. Spune-mi ce nu fac.
Nu mă face să concurez cu Sherlock Holmes!
Am să-ți plimb câinele. Gata, am spus-o. Îți plimb câinele.
- N-am câine! - Așa-i. Ultima avea câine.
- Iisuse! - Te sun.
- Nu! - Bine.
N-a ieșit prea bine, așa-i?
Bună.
Te simți bine?
Sper că de data asta nu mi-ai răvășit ciorapii!
Minunat sunet, Sherlock. Nu l-am mai auzit.
- Compui? - Mă ajută să gândesc.
La ce te gândești?
Contorul blogului tău a rămas tot la 1895.
Da. E defect. Nu pot să-l repar.
Defect sau ai fost atacat și ăsta-i un mesaj.
Doar defect.
Bine.
Am să plec puțin.
El a avut vreodată o prietenă,
un prieten, vreo relație?
- Nu știu. - Cum se poate să nu știm?
E Sherlock.
Cum să știm ce-i trece prin căpățâna aia ciudată?
Așa-i. La revedere.
- John? - Da. Bună ziua.
- Bună ziua. - Ai vreun plan pentru astă seară?
Nimic bătut în cuie.
Nimic la care să nu pot renunța cu inima ușoară.
- Ai vreo idee? - Una.
Să știi că Mycroft putea să mă sune.
Dacă n-ar fi avut afurisitul ăsta de complex al puterii.
Nu puteam merge la o cafenea? Sherlock nu mă urmărește peste tot.
Pe aici.
E pe drum. Aveai dreptate, crede că e Mycroft.
Compune muzică tristă.
Nu mănâncă, abia dacă vorbește,
doar să corecteze televizorul.
Aș spune că are inima frântă, dar... e Sherlock.
Oricum face lucrurile astea.
Bună ziua, dr. Watson.
- Spune-i că trăiești. - Ar veni să mă caute.
- Vin eu dacă nu-i spui. - Te cred.
Erai moartă pe o masă la morgă. Sigur ai fost tu.
Testele ADN sunt bune atâta vreme cât arhivele sunt bune.
- Pun pariu că îl știi pe cel ce le ține. - Știu ce-i place.
Și trebuia să dispar.
Atunci cum se face că eu te văd și nici măcar nu vreau?
Am făcut o greșeală.
I-am trimis ceva lui Sherlock spre păstrare și am nevoie de el.
Am nevoie de ajutorul tău. E pentru siguranța lui.
La fel și asta. Spune-i că trăiești.
- Nu pot. - Bine, îi spun eu.
- Și tot nu te ajut. - Ce să spun?
Ce spui în mod normal?! I-ai trimis o mulțime de mesaje!
- Doar chestii obișnuite. - Nu e nimic obișnuit în cazul ăsta.
"Bună dimineața. Îmi place pălăria ta nostimă".
"Sunt tristă astă seară, hai să luăm cina".
"Arăți sexy la televizor, hai să luăm cina".
"Nu mi-e foame".
"Hai să luăm cina".
- Ai flirtat cu Sherlock Holmes? - La el. Nu răspunde niciodată.
Sherlock răspunde întotdeauna la orice.
El e domnul replică.
Îl depășește pe Dumnezeu încercând să aibă ultimul cuvânt.
Înseamnă că sunt specială?
- Nu știu, poate. - Ești gelos?
- Nu suntem un cuplu. - Ba sunteți.
Poftim. "Nu sunt moartă".
"Hai să luăm cina".
Cine naiba știe despre Sherlock Holmes? Dar ca să se știe,
dacă e cineva interesat, eu nu sunt gay.
Ei bine, eu sunt. Uită-te la noi.
Nu prea cred. Tu?
Oprește-te! Termină!
Sherlock!
- Sherlock, Sherlock... - Nu te smiorcăi, doamnă Hudson.
Nu va împiedica cu nimic zborul unui glonț.
- Ce lume calmă ar fi. - Te rog, Sherlock...
Cred că deții un lucru pe care îl vrem, domnule Holmes.
Și de ce nu-l cereți?
I l-am cerut ei, nu pare să știe nimic.
Dar tu știi ce cer, nu-i așa, domnule Holmes?
Carotidă. Craniu. Ochi. Arteră. Plămâni. Coaste.
Cred că da.
Te rog, ajută-mă.
Mai întâi scapă de băieții tăi.
- De ce? - Nu-mi place să fiu depășit numeric.
E prea multă prostie în cameră.
- Mergeți la mașină. - Urcați în mașină și plecați.
Nu încercați să mă păcăliți, știți cine sunt, nu merge.
Apoi, poți să nu mai îndrepți arma către mine.
- Ca s-o poți îndrepta tu? - Sunt neînarmat.
- Te superi dacă mă uit? - Insist.
Idiot.
- Mulțumesc. - Gata, nu-i nimic.
Crimă în desfășurare. Vă rog deranjați.
- Doamne, ce naiba se întâmplă? - Doamna Hudson a fost atacată de american.
Eu restaurez echilibrul în univers.
Doamnă Hudson, ești teafără?
- Ce ți-au făcut? - Sunt atât de proastă!
Du-o jos și îngrijește-o.
- Haide. Am eu grijă. - N-am nimic, n-am nimic.
- Ai de gând să-mi spui ce se întâmplă? - Sigur, acum pleacă.
Lestrade?
Avem o spargere în Baker Street.
Trimite ofițerii cei mai puțin enervați și o ambulanță.
Nu, nu, n-am pățit nimic.
Hoțul s-a rănit foarte grav.
Câteva coaste rupte, craniul fracturat, probabil un plămân perforat...
A căzut de la fereastră.
Ustură.
Direct pe cutiile mele.
De câte ori a căzut de la fereastră mai exact?
Îmi e puțin neclar, inspectore.
Am pierdut numărătoarea.
Va trebui să doarmă în apartamentul nostru astă seară. Trebuie s-o îngrijim.
- Nu... e bine. - Ba nu e bine, privește-o.
Trebuie să se îndepărteze puțin de Baker Street.
Poate sta la sora ei, indicația medicului.
- Nu fi absurd. - Pentru Dumnezeu, e în șoc.
Și totul din cauza unui afurisit de telefon... apropo, unde este?
În cel mai sigur loc pe care-l cunosc.
L-ai lăsat în buzunarul uneia din cele mai bune haine, nătărăule!
Am reușit să-l scot când ei credeau că plâng.
Mulțumesc. Să-ți fie rușine, John Watson.
- Mie? - Doamna Hudson să plece din Baker Street?
Anglia s-ar prăbuși.
- Unde este? - Unde nu l-ar căuta nimeni.
Orice-ar fi pe telefonul acela, e mai mult decât simple poze.
Da, așa-i.
Așadar trăiește.
Ce simțim în legătură cu asta?
- La mulți ani, John. - Crezi că o vei mai vedea?
La mulți ani. SH.
- Acela e un telefon? - E un telefon cu cameră.
- Și îi faci radiografii? - Da.
- Al cui este? - Al unei femei.
Prietena ta?
E prietena mea fiindcă fac radiografii telefonului ei?
- Toți facem lucruri prostești. - Da...
Nu-i așa?
Foarte prostești.
L-a trimis la adresa mea.
- Îi place să joace jocuri. - Îi place?
- Sherlock... - Avem un client.
La tine în dormitor?
Cine te caută?
- Persoane care vor să mă omoare. - Cine sunt?
Ucigași.
Ne-ar ajuta dacă ai fi puțin mai explicită.
- Ți-ai înscenat moartea ca să scapi de ei? - A funcționat o perioadă.
Dar i-ai arătat lui John că trăiești, deci și mie.
- Știam că-mi veți păstra secretul. - Tu n-ai putut.
Dar voi ați făcut-o. Unde e telefonul meu?
Nu e aici. Nu suntem proști.
Ce-ați făcut cu el? Dacă ei bănuiesc, vă vor supraveghea.
Atunci să știe că l-am pus într-o cutie de valori de la bancă acum câteva luni.
- Am nevoie de el. - Nu putem să mergem să-l luăm.
Molly Hooper ar putea să meargă să-l ridice și să-l ducă la Barts.
Apoi să-l ia unul din băieții tăi, să-l aducă aici, îl lasă în cafenea
și unul din băieții de jos îl aduce aici.
Foarte bine, John. Excelent plan. Plin de precauții inteligente.
Mulțumesc. Ia să sun eu...
Ce păstrezi tu aici? De obicei.
Poze, informații, orice consider folositor.
- Pentru șantaj? - Pentru protecție.
Îmi croiesc drum în lume, nu mă port bine.
Vreau să știu că oamenii vor fi de partea mea exact când am nevoie de ei.
- Și cum faci rost de aceste informații? - Ți-am spus, nu mă port bine.
Dar ai căpătat mai mult pericol decât protecție.
- Știi ce este? - Da. Dar nu înțeleg.
Am bănuit. Arată-mi.
Parola.
Nu funcționează.
Nu, fiindcă e un duplicat în care tocmai ai introdus codul 1058.
Credeam că ai ales ceva mai deosebit, dar, oricum, mulțumesc.
Ți-am spus că telefonul ăla era viața mea. Îl recunosc atunci când îl țin în mână.
- Ești chiar bună. - Nici tu nu ești prea rău.
Hamish.
John Hamish Watson, dacă veți căuta un nume pentru copil.
Era un tip din Ministerul Apărării și știam ce-i plăcea.
Unul din lucrurile care-i plăceau era să se dea mare.
Mi-a zis că e-mailul acesta va salva lumea.
Fără să știe, l-am fotografiat. Era cam "prins" în clipele alea...
E cam mic scrisul, îl poți citi?
- Da. - Evident, e un cod.
I l-am arătat unuia din cei mai buni criptografi,
deși era cam întors pe dos, din câte-mi amintesc.
Nu l-a putut descifra.
Tu ce poți face, domnule Holmes? Dă-i drumul, impresionează o femeie.
E o anumită marjă de eroare, dar cred că e vorba de zborul 747
ce pleacă mâine la 18.30 de la Heathrow la Baltimore.
Se pare că va salva lumea, încă nu știu cum,
dar mai lasă-mă puțin, abia lucrez la caz de 8 secunde.
Nu-i un cod, sunt locurile din avion.
Nu-i niciun "I", să nu se confunde cu 1.
Nicio literă nu trece de K, limita superioară a locurilor avionului.
Cifrele nu sunt consecutive, dar literele arată o succesiune:
familii și cupluri care stau împreună.
Numai un Jumbo Jet e suficient de mare pentru 55 de șiruri de scaune. Și are etaj.
Șirul 13 elimină superstițiile aeriene. Numărul 007 mai elimină alte câteva.
Presupunând că punctul de origine e britanic, conform sursei,
presupunând o iminentă criză, singurul zbor care s-ar potrivi
și care pleacă în cursul săptămânii
este cel de mâine de la 18.30 către Baltimore.
Nu te simți obligată să-mi spui că a fost extraordinar,
deja mi-a zis John asta în toate felurile posibile.
Te-aș fi avut chiar aici, pe birou, până mă implorai de două ori să te iert.
Verifici tu orarul avioanelor, John, să vezi dacă am dreptate?
Da, acum.
- N-am implorat niciodată pe nimeni. - De două ori.
Ai dreptate, zborul 007.
- Ce-ai spus? - Că ai dreptate.
- Nu, după aceea. - Zborul 007.
007, 007... era ceva cu 007...
Ce anume?
"Zborul 747 de mâine, 18.30, Heathrow"
007, 007, ce anume?
Ce anume?!
Bond Air e sigur.
"Jumbo Jet. Doamne, Doamne, dle Holmes".
Bond Air e sigur.
Ia legătura cu cei din Coventry.
- Coventry... - N-am fost niciodată acolo. E frumos?
- Unde-i John? - A plecat acum câteva ore.
- Abia am vorbit cu el. - Zicea el că așa vei face...
Ce legătură are Coventry?
Circulă o poveste, probabil neadevărată,
că în al Doilea Război Mondial aliații știau că va fi bombardat Coventry,
fiindcă spărseseră codul german, dar n-au vrut să afle nemții.
- Așa că au permis bombardamentul. - Ai avut vreodată pe cineva?
Poftim?
Când spun "ai avut", sunt brutală.
- Nu înțeleg. - Atunci nu voi fi brutală.
- Hai să luăm cina împreună. - De ce?
- Poate ți-e foame. - Nu-mi este.
De ce să iau cina... dacă nu mi-e foame?
Domnule Holmes, dacă ar fi sfârșitul lumii,
dacă asta ar fi ultima noapte...
... ai lua cina cu mine?
- Sherlock? - Prea târziu.
Nu-i sfârșitul lumii, ci doamna Hudson.
Sherlock, omul ăsta era la ușă. Iar nu merge soneria? A oprit-o.
Iar ai venit să mă iei?
- Da, domnule Holmes. - O să refuz.
Nu cred.
Va fi o bombă într-un avion de pasageri.
Și englezii și americanii știu despre ea,
dar, decât să-și divulge informatorul, preferă să lase avionul să explodeze.
Se repetă istoria de la Coventry.
Roata se întoarce, nimic nou sub soare.
Arăți mult mai bine.
- Cum te simți? - Aș vrea să-ți trag un glonț în cap.
M-ar decora dacă aș face-o... domnule.
Enigma Coventry.
Ce zici de soluția mea?
Zborul morții.
Avionul explodează la mică înălțime, teroriștii și-au îndeplinit misiunea,
sute de victime, dar nu moare nimeni.
Drăguț, nu?
Te-ai învârtit în jurul problemei o grămadă de vreme.
Sau erai prea plictisit să observi tiparul?
Nu ne-au lăsat să-l vedem pe bunicul atunci când a murit.
Nu-i mătușa mea. Știu cum arată cenușa umană.
Am avut un proiect similar cu nemții acum ceva vreme,
deși cred că unul din pasageri n-a mai ajuns în avion.
Ăsta-i mortul tău...
Răposatul, cum ar veni.
Cum va zbura avionul? Desigur, fără oameni, nimic nou.
Nu zboară. Nu va zbura niciodată.
Întregul proiect e anulat.
Celulele teroriste au fost prevenite că știm despre bombă.
Acum nu-i mai putem duce de nas. Am pierdut totul.
Un singur fragment dintr-un e-mail și ani întregi de planuri s-au dus naibii.
- Tipul tău din Ministerul Apărării. - De atât a fost nevoie.
De un bărbat singuratic, naiv, care a vrut să se dea mare
și de o femeie suficient de deșteaptă să-l facă să se simtă deosebit.
Ar trebui să vă alegeți oamenii cu mai multă grijă.
Nu mă refer la tipul din minister, Sherlock, ci la tine!
Ca o domnișoară disperată.
Chiar atât de previzibil ești? A fost ca la carte.
Promisiunea iubirii, durerea pierderii, apoi bucuria regăsirii.
Apoi dă-i un puzzle și privește-l jucând cum vrei tu.
- Nu fi absurd! - Absurd?
Cât de repede ai descifrat e-mailul? Ți-a trebuit mai mult de un minut?
- Sau chiar ai vrut s-o impresionezi? - Cred că mai puțin de cinci secunde.
Eu ți-am scos-o în cale.
Îmi pare rău, n-am știut.
Cred că trebuie să discutăm, domnule Holmes.
Și eu cred. Sunt unele aspecte care-mi sunt neclare.
Nu tu, juniorule, cu tine am terminat.
Sunt mult mai multe.
Am în telefonul ăsta informații secrete, poze, scandaluri care ar răvăși lumea.
N-ai idee cât prăpăd pot face. Ai o singură modalitate să mă oprești.
Asta dacă nu vrei să le spun șefilor tăi
că breșa din securitate a fost frățiorul tău.
- Avem oameni care se pot ocupa de el. - Am testat deja varianta asta.
L-am lăsat pe Sherlock Holmes să-l încerce șase luni.
Spune-i, dragă, ce-ai aflat când mi-ai radiografiat telefonul.
Sunt patru unități anexă legate în interiorul carcasei,
care conțin, cred, acid sau explozibil.
Orice încercare de a-l deschide va arde hard-ul.
Explozibil. E genul meu.
- Unele date tot mai pot fi recuperate. - Asumă-ți riscul.
Ai o parolă cu care se deschide.
Cu regret îți spun, avem oameni care o pot afla de la tine.
- Sherlock? - Sunt două parole,
una care deschide telefonul, una care arde hard-ul.
Chiar și folosind tortura, nu poți ști pe care ți-a dat-o.
- Și nu mai ai altă încercare. - E deștept, nu?
Ar fi trebuit să-l țin în lesă. De fapt, aș putea.
Atunci îl distrugem. Nu mai are nimeni informația.
Bine, e o idee bună.
Doar că viețile unor cetățeni britanici depind de informațiile astea.
- Chiar așa? - Dacă-ți spun, înseamnă că joc cinstit.
Și nu mă mai joc deloc.
Uite o listă cu cerințele mele, plus idei cum să-mi asiguri protecția.
Aș zice că nu se face gaură-n bugetul național, dar aș minți.
- Cred că vrei să te mai gândești. - Da, mulțumesc.
Păcat.
Dă-i drumul, vorbește cu cine trebuie.
Ai fost foarte atentă.
Aș vrea ca oamenii mei să fie pe jumătate la fel de buni ca tine.
Nu-mi pot aroga toate meritele, am avut și puțin ajutor.
Jim Moriarty îți transmite salutări.
Da, a luat legătura cu mine. Voia neapărat să-mi atragă atenția,
ceea ce a și reușit.
Aveam toate astea și nu știam ce să fac cu ele.
Slavă Domnului că există criminalul consultant.
Mi-a dat multe sfaturi cum să vă joc pe voi, băieții Holmes.
Știi cum vă spune?
Omul de gheață...
... și Virginul.
Nu mi-a cerut nimic, voia doar să facă probleme.
- Exact genul meu de bărbat. - Și iată-te,
dominatoarea care a îngenuncheat o națiune.
- Frumos jucat. - Nu.
Poftim?
Am zis "nu".
Cât pe ce, dar nu. Te-a luat valul.
Jocul era prea elaborat, te distrai prea mult.
- Nu există "prea mult". - E-n regulă să-ți placă vânătoarea.
Înțeleg să tânjești după distracția jocului, dar sentimentele?
Sentimentele sunt un defect chimic al celor care pierd.
Sentimente? Despre ce vorbești?
Despre tine.
Doamne... săracul de tine.
Doar nu credeai că mă interesezi?
De ce? Fiindcă tu ești marele Sherlock Holmes,
detectivul cel deștept cu pălărie comică?
Nu.
Fiindcă ți-am luat pulsul.
Era mărit. Pupilele îți erau dilatate.
Probabil John Watson crede că dragostea e un mister pentru mine,
dar chimia e foarte simplă și foarte distructivă.
Mi-ai spus, când ne-am cunoscut,
că deghizarea e un autoportret. Foarte adevărat.
Codul de seif, dimensiunile tale,
dar aici e ceva e mult mai intim,
e vorba de inimă și n-ar trebui să o lași să-ți conducă rațiunea.
Puteai alege orice număr și ai fi scăpat.
Dar n-ai rezistat, nu?
Mereu am zis că dragostea e un dezavantaj periculos.
Mulțumesc pentru dovada finală.
Nimic din ce-am spus nu era adevărat.
- Era doar un joc. - Știu.
Și acum ai pierdut.
Poftim, frate, sper să mă fi revanșat pentru toate problemele create.
- Cu siguranță. - Dacă vrei să fii amabil, dă-i drumul,
mă îndoiesc că va mai supraviețui mult fără protecție.
- Vrei să te implor? - Da.
Te rog.
Ai dreptate.
Nu voi rezista nici șase luni.
Îmi pare rău pentru cină.
- Tu nu fumezi. - Nu frecventez nici cafenelele.
E dosarul Irenei Adler?
Închis pentru totdeauna.
Îl voi informa pe fratele meu sau, dacă vrei, o poți face tu,
că a reușit cumva să intre într-un program de protecție a martorilor în America.
Un nume nou, o nouă identitate.
Va supraviețui și o va duce bine, dar el n-o va mai vedea niciodată.
Crezi că i-ar păsa? În final, o disprețuia.
Nici măcar nu-i mai spunea pe nume, ci doar "Femeia".
Cu scârbă sau cu admirație?
Era unică, era singura femeie care conta.
Nu-i genul lui. Nu cred că așa vede lucrurile.
Fratele meu are creierul unui om de știință sau al unui filosof,
dar a ales să fie detectiv.
Ce putem crede despre inima lui?
- Nu știu. - Nici eu.
Dar, la început, voia să devină pirat.
Se va împăca cu ideea programului de protecție, cu faptul că nu o va mai vedea.
De acord.
De-asta am decis să-i spunem așa.
- În loc să-i spunem ce? - E moartă.
A fost prinsă de o celulă teroristă din Karachi, acum două luni
și decapitată.
Ești sigur că ea a fost? A mai făcut așa și altădată.
De data asta, am avut grijă.
Numai Sherlock Holmes m-ar fi putut duce de nas
și nu cred că a fost în temă, nu?
Deci...
Ce-i spunem lui Sherlock?
Văd că ai vești.
Dacă-i vorba de tripla omucidere din Leeds, grădinarul a făcut-o.
- N-a observat nimeni cercelul? - Bună.
Nu, e vorba despre Irene Adler.
Păi?
S-a întâmplat ceva? S-a întors?
Nu. M-am întâlnit cu Mycroft jos, a trebuit să dea un telefon.
- S-a întors în Londra? - Nu...
Ea...
- E în America. - În America?
Se pare că a intrat într-un program de protecție a martorilor.
Nu știu cum a reușit, dar... mă rog, știi tu.
- Ce să știu? - Nu o vei mai vedea niciodată.
- De ce să vreau s-o mai văd? - N-am zis că asta vrei.
- Ăla e dosarul ei? - Da, i-l voi duce înapoi lui Mycroft.
- Vrei să...? - Nu.
Ascultă, de fapt...
Dar păstrez telefonul.
- Nu-i nimic pe el, a fost șters. - Știu, dar...
...tot îl vreau.
Nu ți-l pot da, trebuie să i-l înapoiez lui Mycroft.
Sherlock, trebuie să i-l dau lui Mycroft, acum e proprietate guvernamentală...
Te rog.
Mulțumesc.
- Mai bine îl duc înapoi. - Da.
Ți-a mai trimis vreun mesaj după toate cele întâmplate?
Unul, acum câteva luni.
Ce zicea?
"Adio, domnule Holmes".
"Trimis".
Când îți spun "fugi", fugi!
Femeia.
FEMEIA...
Traducerea: Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks Apollo www.addic7ed.com